Превод Ариел Бехар A. R. C. H. I.
Филм на Лена Айнхорн
ПЪТУВАНЕТО НА НИНА
Първия път, когато помня майка ми да ме прегръща бе на нашето пътуване...
...с кон и каруца от Лодз до Варшава.
Беше невероятно студено.
Тя ме прегърна, предполагам да ми е удобно и да ми е топло.
Отне ни три дни да пропътуваме стоте километра
от Лодз до Варшава.
Спахме на пода в различни ферми по пътят.
...по разказа на Нина Айнхорн
Оператор Дан Михрман
Продуцент Каска Кросни
Сценарий и режисура от Лена Айнхорн
Нинечка...
Нинка!
Побързай! Стас вече качи нещата ни в каруцата.
Нинка... малко по живо! Или ще трябва да преплуваш океана.
Нинуш, трябва да побързаме, или мама ще побеснее като гръмотевичен облак.
Врабчето почесало щъркела. Толкова бил уморен, че не можел да ходи.
И се сменили... сменили се.
Нинуш, не много хора имат възможността да ходят на пътуване като вашето.
Може би не. - Твоето и на майка ти.
Вече ми сложиха прякор в училище. "Американката".
Юли 1937
Мамо... - Да?
Защо не отиде със семейството си в Америка? Била си толкова млада тогава.
Не знам.
Не знаеш? Как можа да останеш, без да разчиташ на никого в Европа?
Исках да уча медицината в Белгия.
Не всички бедни руски еврейки имат такъв шанс.
Но ти можеше да учиш в Америка.
Най-накрая моята майка успя да посети нейното семейство, през 1937.
Когато пристигнахме в Ню Йорк
Имаше толкова много хора, чакащи мен и мама.
Те махаха и викаха: "Файгеле!"
Така я наричали като малко момиче в Бялисток.
Отидохме в Америка през юли 1937. Трябваше да останем за три месеца.
Но по онова време моят дядо се разболя.
Когато се разболя,
майка ми Фани почувства, че трябва да остане там.
Затова почти година ходих на училище в Ню Йорк.
Фани имаше много силен характер.
Тя рядко си показваше чувствата.
Въпреки всичко, за мен, тя бе опората
и без никакво съмнение най-важния човек в моето детство.
Файгеле, никога не разбрах защо остана.
Особено когато той умря.
Фани имаше фото-албум
в който имаше снимка на един много хубав млад мъж.
Когато я попитах кой беше, забелязах...
...че имаше нещо специално към него.
Тя просто каза, че неговото име било Шимон. Това беше всичко.
Чух, от друг човек, не от майка ми, ами от моята леля,
че тя е била влюбена в мъж който щял да учи в Лиеж,
и тя решила също да отиде в Лиеж, и там да учи медицина.
Онзи млад мъж бил от много заможно семейство от Бялисток,
нещо което Мама не беше.
Според леля Мери, той бил повикан в Бялисток
когато майка му се разболяла. Когато пристигнал
той трябвало да обещае на майка си, че никога нямало да се ожени за Фани.
Обещал, и след това се самоубил.
Мама срещнала моят баща Артур,
който учел в Лиеж по онова време.
Тя се върнала с Артур в Полша, в Лодз и се оженили.
Рудек се родил през 1914,
и Мама никога не завършила нейната научна степен.
Не мисля, че майка бе огорчена от този факт.
Мисля, че тя се приспособи много добре
към обстоятелствата на нейният живот.
Две, моля. Не, едно. - Пак ли ще ни разориш, Фаня?
Но Мича, нали играем за кибритени клечки! - Кибритените клечки също струват пари.
Три, моля.
Обичах живота си в Полша, моето детство беше много щастливо.
Имаше такова чувство за общност сред тези хора.
Те всички бяха евреи.
Всички добри приятели или братовчеди, или свързани по някакъв начин.
Артур... какво мислиш?
Онзи ефрейтор е истински луд.
Странно. Хора с такава култура... - Наистина? Така ли мислиш, Яшек?
Не знам... Изглежда основно е изпънатата ръка и маршируване.
Добре, че си обръсна мустака, Рудек.
Моят син, бъдещия адвокат не трябва да прилича на онзи Австрийски ефрейтор.
Трябва ли, Терезка?
Рудек винаги изглежда великолепен, с или без мустак.
Нина! Челинка!
Да, бабо?
Има тарталети за децата, и моята домашно приготвена лимонада.
Ришьо ти просто нямаш търпение, както винаги.
Вземи, Нинка...
И това, Челинка.
Ришьо...
...върви и им помогни да изядат тарталетите.
Ришьо, искаш ли една?
Бях много привързана към Ришьо, много, много привързана към него.
Обядът е сервиран!
Нина?
Не искам, не искам, не искам!
Скъпа моя Фани, имаме някои проблеми.
Положението за евреите в Полша се влошава.
Рудек вече не може да присъства на сесии в съда, нито да бъде офицер от запаса.
Искам да ускоря нашето заминаване.
Разбери дали ще можем да пристигнем в Америка по-рано отколкото планирахме.
Аз плаках и плаках, и моите роднини не можеха да разберат причината.
Мама казваше:"Успокой се. Те няма да дойдат утре".
"Това изисква дългосрочно планиране". И тя ме успокои.
Но след това, всички писма на татко бяха на руски,
за да не мога да разбирам.
Музиката на четири момчета и една китара ще пристигне с местния "Додж".
The Mills Brothers! Защо се наслаждавате на тази програма?
Нека ви напомня, колко е приятно да управлявате "Додж".
С преимуществата си на голяма кола, безшумност, стил, комфорт, цена.
Не се учудваме, че продажбите на "Додж" чупят рекордите всеки ден.
Слушате извънредното включване с последните новини от кризата в Европа.
Снощи нацистите пресякоха германо-австрийската граница
и обявиха обединението на двата народа.
Адолф Хитлер след изморителния ден отседна в Хотел "Империял".
До всички германци!
Обявявам този за Денят на Великия Германски Райх!
Вдигнете флаговете!
Той почина някъде през април, предполагам.
Когато започнаха да ме убеждават да остана,
аз отказах да слушам.
Никога нямаше дори да си помисля да остана тук сама,
дори когато разбрах, че цялото семейство щяло да идва насам.
Всичко приключи през Май 1938,
с нашето плаване на борда на Пилсудски, обратно към Полша.
Никога не съжалих, че не останах в Щатите. Никога.
1 септември, 1939
Прости ми, Нинка.
За какво, мамо?
Когато напуснахме нашият дом в Лодз,
целият мои свят пропадна.
Скоро ли ще бъдем във Варшава, Стас?
Германците бяха в Лодз от пет дни.
Моите родители решиха да ни премесят във Варшава,
когато гетото в Лодз отвори врати.
Варшава беше територия на Генералното Губернаторство.
Ако се преместехме там, мислихме, че ще избегнем гетата.
Татко и Рудек вече бяха отишли във Варшава през декември 1939.
Рудолф имаше приятелка в Варшава, нейното име беше Тереза Голдман.
Беше решено,
че Татко и Рудолф щяха да отидат при Голдман, както и стана.
Толкова се тревожихме!
Срещнах Стас долу.
Рудек! - Добре дошла, мамо.
Дай ми палтото ти.
Дайте ми палтото ти, мамо.
Къде е Терезка?
Нинуш...
Терезка е в СССР. - В Русия?
Да. Тя успя да стигне до там...
А ти, Рудек? - Аз съм добре. Ще остана тук с вас.
Това бе всичко, което каза...
...това бе всичко, което някой изобщо каза за това, че той не отиде с Тереза.
Той усети огромно чувство за дълг към семейството.
Този период не можеше да се запомни с нищо особено
освен, че беше много тъжен. Нямахме много пари.
Но, колкото до мен, аз учех.
А мама, от самото начало имаше тази фикс идея,
че не трябва да спирам да ходя на училище.
И нещата бяха относително спокойни, до есента на 1940.
Беше късна есен 1940, когато създадоха гетото на Варшава.
Всички евреи от Варшава бяха принудени да отидат в това гето,
400'000 човека, бяха наблъскани в доста малка територия.
Рудек!
Ришьо?
Влезте!
Най-близкото семейство на Татко, бяха дошли във Варшава.
Ришьо!
Челинка! - Нинка!
Къде ще спим?
Мама и Татко също идват...
Нямаше къде да отидем.
Какво искат от нас?
Кой? - Германците.
Нямам представа. Най-важното е, че сме заедно.
Искате ли да играете футбол? - Първо напомпайте топката.
Ще играя с вас когато е кръгла.
Знаеш ли какво?
Ще започвам училище отново. - Училище?
Чудя се какво ли преподават на хората.
Как да се пазят затворници като нас? - Не бъди глупава, Челинка.
Фреджо, върни се!
Челинка, искам да взема изпита за университет. Искам и ти също.
Аз?
Нинка...
Знаеш, че не можем да си позволим дори и картофи.
Мама ме иска в училище, тя усеща че това е най-важното.
Знаеш ли какво?
Челинка, това може да е нашата обща цел да изкараме матурата.
Ще помоля мама да говори с леля Мича.
Сериозно? Страшна си!
И мама каза на Мича:
"Челина трябва да посещава часовете".
Тогава Мича каза: "Тя трябва да ми помага тук. Не смогвам".
И не я пусна да ходи на училище.
Съдебна палата
Съдебната палата във Варшава беше в гетото
но обслужваше също не-еврейската или "Арийската" част на града.
Моят брат се превърна в търговец на бижута.
Той носеше бижутерия от хората в гетото,
и намираше купувачи от другата страна, с които се срещаше в съдилищата.
До скоро виждане.
Неговата комисионна от продажбите на бижутата беше това с което се издържахме.
А Татко? Той помагаше в една кухня.
"Джойнт", еврейска благотворителна организация беше организирала кухня.
Той беше доброволец там.
Представата, че само трябваше да помага на Рудолф и Мама да дърпат конците...
Беше тежка работа за тях, но това не беше никога дори и обсъждано.
Той беше човек чиновник, на който му беше извънредно трудно
да се приспособи към кризата, която беше възникнала.
Срещна ли се с Черняков, татко?
Не...
Той е много зает човек.
Черняков вероятно може да уреди някаква работа
за Хениек и мен в Еврейският съвет.
Той е, в края на краищата, е Председател и имаме роднинска връзка.
Имам контакти в Еврейския съвет.
Мисля, че бих могъл да уредя нещо. - Опитай.
Черняков се опитва да организира,
така че този град да функционира толкова добре колкото и другите.
Защо ни затвориха тук вътре?
Цялата работа е абсолютна лудост.
Рудек, в Еврейският съвет казаха ли какво мислят, че е намерението?
Татко, ако Черняков... - Няма "ако" тук!
Това са само спекулации!
Мамо... Какво говориш, мамо?
Яшек! Тихо!
Почти се превърна в мания. Всяка сутрин...
...да отивам до прозореца и да гледам долепена до стената,
да видя дали няма детски тела, които да лежат там.
Имаше дупка между стената и паважа.
Това беше пътят, по който малките момчета използваха, за да вкарват храна в гетото.
Един, две, три, четири.. Офицери се наемат в изобилие.
Нинка! - Ришьо, ела тук...
Къде го намери? - Присъединих се към Еврейската полиция.
Те имат нужда от хора.
Не е зле.
Униформата привлича жените като магнит.
Не бъди глупава, Нинка.
Това не е театър.
Това може да защити семейството.
Какво правите там? - Нищо специално. Обхождам района си.
Марек също се е присъединил към полицията. - Кой е Марек?
Аз никога...
...Еврейски полицай.
До лятото на 1942,
400-те хиляди евреи във Варшава,
опитваха да живеят някакъв нормален живот, ако живота можеше да се нарече нормален,
когато си толкова откъснат от външния свят.
Правеха се концерти във Варшава, имаше театър във Варшава...
Аз си спомням по-леки моменти.
Спомням си навечерието на 1941 която прекарах с мои приятели.
В края на краищата, аз все още бях тиинейджърка.
Ще може ли този танц?
Това е първият път когато тя танцува с мъж.
Изглежда щастлива...
Шимон. - Нина. Нина Раймиц.
Не сме ли се срещали преди?
Не знам.
В гимназията Центнершвер може би. Учиш ли?
Още не, но ще уча когато се махнем от тук. А ти?
Изучавам химия, и се уча как да правя боя за обувки.
Нали Германците мислят така, за всеки случай.
Радвам се, че се срещнахме.
Шими Шими!
Не искам да живея повече!
Тя един ден просто си легна да спи...
Само месец или два по-късно
Дядо получи инфаркт и почина.
Успяхме да го погребем в относително нормални обстоятелства.
По-късно, бяхме толкова благодарни,
че бяха починали преди Холокоста да бе започнал.
На 22 юли 1942 бяха разлепени афиши,
обявяващи, че всички евреи от Варшавското Гето трябва да бъдат депортирани на Изток
и да им бъде осигурена работа.
Председателя на Еврейският съвет, Адам Черняков, се самоуби
в деня след като афишите се появиха.
Поздравления за преминаването на вашите матури.
Ще ви връча свидетелствата. Вземете ги с вас, навън по света.
Мотек Розенберг...
Изкарах в Гетото своят приемен изпит за университета,
точно преди Холокоста да започне.
Нина Раймиц...
Фаня...
...може би ние също трябваше да се запишем да ходим на Изток.
Поне ще имаме работа.
Ако искаха, щяха да ни дадат работа във Варшава.
Не искам да ходим сега.
Не трябва, откакто Рудек е в полицията.
Какво мислиш?
Защо Черняков се самоуби?
Откъде да знам.
Не е толкова странно.
Кой може да живее в условия като тези?
Извинявай...
Мамо... трябва да говоря с теб.
Рудек, как можа?
Сега няма нищо, което да ни защитава.
Не мога, мамо... - Какво имаш в предвид?
Беше ни наредено да подберем хора и да ги заведем на Умшлагплац(гарата за отвеждане).
Доктор Корчак беше сред тях, с всичките си деца.
Мамо, беше ми наредено да ги вкарам в товарни вагони.
Повечето от тях не бяха дори на пет. Трябваше да ги набутам вътре, едно по едно.
Беше ужасно. Не искам да го правя!
Не бъди ядосана. Моля те, мамо, не ми бъди ядосана.
Не искам да им помагам на това което правят.
Трябваше да си предам шапката.
Тогава той легна на леглото, а мама не каза нито дума.
Лельо Фаня!
Германците взеха Мама и Фреджо!
Челинка...
...откъде знаеш? - Миетек ги видя.
Не знам... Татко чака, трябва да вървя.
Как можеш да им помогнеш? - Ще отидем с тях.
Да ходиш с тях? От къде знаеш къде отиват?
Можем поне да опитаме и да ги намерим на Умшлагплац.
Няма да помогне.
Ти и Татко може да останете тук с нас.
Чакайте ден, два и нещата ще избистрят.
Не можем да действаме в този хаос.
Съжалявам, лельо Фаня... Татко чака.
Нинка...
Челинка!
Челинка...
Челинка, чакай!
Челинка... Кажи нещо!
Нинка! Спри да ме следиш! Остави ме и си ходи вкъщи!
И те просто изчезнаха.
74 човека
Всеки ден депортираха хора...
...някъде от порядъка на 5'000 човека.
Ние вярвахме, че те отиват в трудови лагери.
Имаше ли изобщо начин човек да остане в гетото?
Моят брат и Хениек се погрижиха
да ни намерят работи в две фабрики, близо една до друга.
Германците имаха нужда от мъжка сила
и ние бяхме сред тези, които останахме.
Не знам как.
Само знам, че един ден се преместихме от апартамента към улица Новолипие.
Рудек получи работа в "Тоебенс"
на съседната улица Лешно.
Мама и аз трябваше да работим в "Шулц" на улица Новолипие.
Тези две улици оформиха един остров в Гетото, което сега изчезваше.
Татко беше в група,
която ходеше всеки ден на работно място извън Малкото Гето.
Той тръгваше ескортиран, всяка сутрин и се връщаше вечерта.
Чудя се какво правеше Ришьо...
Нямам ясен спомен,
какво правеше през деня докато живеехме на улица Новолипие.
За съжаление не си спомням.
Трябваше да ти кажа да си останеш в Америка.
Мамо, не исках да оставам там.
Ние кърпехме дупките на униформи или облекла.
Спомням си зеленикавият цвят на тези военни облекла.
Още една за мама, моля.
Мога ли да ти помогна?
И една за мен, моля.
Нина?
Да.
Срещнахме се на Новогодишното парти на Ева.
Шимон.
Шимон?
Все още си тук? Толкова се радвам!
Мамо...!
Майка ми се разболя от хепатит.
Грижих се за нея,
но да отсъствам от фабриката беше проблем.
Мамо...
Моля те, изпий малко чай.
Нинка...
Трябва да ходиш във фабриката.
Не мисли за това. - Ще се оправя.
Легни, мамо... легни.
Якоб Фефер! - Това съм аз.
Елате с мен.
Нина Раймиц.
Нина Раймиц!
Видях Нина Раймиц да носи още облекла.
Мамо...
Но, когато мина през най-лошото,
тя стана напълно апатична и не искаше да стане.
Аз знаех, че ако продължеше твърде дълго
щяхме да загубим нашата работа във фабриката.
Мамо...
Какво ти става?
Мамо...
Не можеш просто ей така да лежиш.
Трябва да се върнем на работа не разбираш ли?
Трябва да ходиш на работа! Ставай!
Нинка...
Помогни ми.
Това беше първият път, когато изобщо викнах на майка си...
...и я накарах да стане.
Цялата улица Новолипие беше обитавана от хора,
които работеха в "Шулц" и "Тоебенс".
Когато се излезе извън Новолипие,
се навлизаше в улици, които бяха почти призрачни.
Никой не живееше там... нямаше никакво население.
Ние не знаехме къде бяха отишли всички.
Ние просто знаехме, че са отишли на Изток, и че са им дали работа.
Но че трябва да избегнем да заминем Изток на всяка цена,
това ни беше съвършено ясно.
Работници на "Шулц"! Моето име е Рудолф Нойман.
Аз съм директора тук. Слушайте внимателно!
Утре сутрин, всички ще се представите на улица Мила, за да се регистрирате.
Когато пристигнете ще ви бъдат дадени по-нататъшни инструкции.
Преди да напуснете фабриката, ще ви бъдат дадени тези специални карти.
Не ги губете!
Когато се събудих онази сутрин, когато трябваше да се представим на улица Мила
аз бях много уплашена.
И Мама го забеляза, и каза:
"Не се страхувай. Снощи сънувах, че танцуваш в розова рокля"...
..."на един страхотен бал".
"Значи ще се върнеш. "
"Ще видиш, че всичко ще се нареди. "
Беше на улица Мила...
...първият път когато чухме думата "Треблинка".
Беше първия път, когато чухме за газовите камери.
Беше първият път, когато някой каза,
че ставало въпрос за масови убийства.
Човек избягал от Треблинка и стигнал до улица Мила.
Спомням си толкова добре, когато ни казаха тези неща
Майка ми каза: "Просто е невъзможно".
"Лъжа е. Не вярвай".
Наляво...
Наляво... Наляво...
Наляво... Надясно... Надясно...
Наляво.. Наляво...
Спри! Какво имаш в раницата?
Надясно.
Картата ти?
Нинка...
Наляво... Наляво... Наляво...
Беше ни дадено...
...време, още веднъж. Отново ни бе дадено още малко време.
Беше предимно страх, това което всеки изпитваше. Не говорехме много.
Бяхме ужасно ужасени, но не говорехме много.
И след това нещата бяха спокойни за четири месеца.
Около 360'000 от 400'000
бяха отпратени.
Около десет процента от нас бяхме все още там.
Той беше единственото ми запознанство, докато бях в "Шулц".
Всички мои приятели ги нямаше.
Но това не бяха дълбоки чувства. Не, не можеше да се каже.
Човек не реагираше вече като тинейджър.
Не и след като Холокоста бе започнал,
и нашата малка група бе затворена в една от фабриките.
Тогава, останалите мои приятели изчезнаха. Това беше техният край.
От този момент, си дадохме ясна сметка,
че беше нужно чудо за да можем да оцелеем.